Presenterer
En god måte å erfare den rolige fasaden til japansk kultur på
er å ta undergrunnen.
Det er stille. Høflig. Tilbakeholdent.
Neste stasjon er Akihabara.
Et system følges.
Dørene åpnes på venstre side.
En orden.
Så hvordan skaper en slik kultur... noe sånt?
Tidligere i år fordypet jeg meg i noe jeg ikke kunne noe om.
Den mørke, forskrudde, syke verden av anime...
...manga og japansk motkultur.
Som mange vestlige så jeg for meg anime som en lang rekke Hello Kitty-er
kledd som storøyde skolepiker, ridende på regnbueponnier.
Kjempekult, kjempekult!
Hvis jeg smigret en brøkdel av det, hadde jeg druknet i skam.
Men ofte er det dystert og helt skrudd.
Selv Hollywood påvirkes av anime.
Selv om jeg ikke kan noe om det, bestemte jeg meg for å bli en animeekspert.
Og en bedre filmskaper.
Ser du hva jeg mener?
Så hva er anime?
Om du er nybegynner som meg eller en Otaku-fan, så har du nok lurt:
Hvordan kommer folk på dette her?
Eller dette?
Eller særlig... dette?
Hvem er de kreative og sinnssyke hodene bak dagens mest innovative anime?
I en kultur hvor ensretting styrer dagen, virker denne kunstformen problematisk.
Men kan den være en løsning? Og på hva?
Jeg lot meg oppsluke av anime-klipp,
men istedenfor svar, fant jeg flere spørsmål.
Jo da, Netflix hyret meg for dette.
Men det var mer enn en jobb. Det ble en besettelse.
Jeg måtte finne animes sjel,
få tilgang til geniene som skapte det og få se bak sløret.
Dette skulle bli en episk anime-søken. Kult, sant?
Bare ett problem: Jeg er i LA og aner ikke hvordan jeg skal klare det.
Alt begynte med Castlevania.
Det var så dystert, forskrudd, og vakkert.
Jeg ble så nysgjerrig på hvem som ville lagd noe sånt.
Så jeg fant ham. Den mest nyskapende animeskaperen i LA.
De kaller ham digitaltidens Quentin Tarantino.
Men hvem er Adi Shankar?
Det siste jeg googlet var tidsreiser. Fordi jeg er tidsreisende.
Jeg er fra fremtiden.
Hvordan gikk Castlevania fra å være...
PRODUSENT
...elsket videospillserie som lå død, til en hitserie på Netflix?
Jeg hadde en karriere som filmskaper. Noen av dem endte opp på kino.
Men jeg likte ikke film.
Det jeg likte, var å lage fan-filmer på Internett.
Jeg slapp en Power Rangers-fanfilm og en James Bond-fanfilm.
Og noen av dem ble vilt populære.
Det har vært interessant, jeg har aldri sett på karrieren min slik,
men så forklarte en rapper det for meg.
Han ringte ut av det blå: "Det er Kanye." Jeg bare "Hva? Hallo?" Så møttes vi.
Rappere ser på det som en mikstape, noe som er sykt kult.
For jeg kalte dem fanfilmer, som er mindre kult.
Så fanfilmer fikk Netflix til å melde meg på Twitter.
De sende en tweet som sa: "Kom og møt oss."
Og det førte til Castlevania.
Alt jeg digget som liten, jeg ante ikke at andre likte det.
Det var ikke kult. Folk som likte det, latet som om de ikke gjorde det.
Og nå lager folk Goku-cosplay.
Det er dritkult. Jeg har en powerhanske. Den har lys.
Da jeg vokste opp i Hongkong,
hadde de sykt kul anime på TV, men aldri på engelsk.
Så jeg skjønte ikke handlingen, men elsket det.
Og jeg sa til meg selv at en dag skal vi lage vår egen.
Helt fra Netflix sa: "Ja, lag en anime-adapsjon av dette videospillet,
gjør det",
så jeg og Kevin på hverandre og bare visste at det måtte være 2D.
Den håndtegnede stilen, det var en hyllest til de OVA-ene.
De OVA-ene jeg så på TV i Hongkong og som jeg elsket,
jeg så på det som kunst.
Familien min sier at det jeg lager er voldelig. Det er det.
Dette er Mooshi. Hun er menneske. Så hun forstår engelsk.
Jeg får alltid den reaksjonen, og det friker meg ut.
Når folk ser Mooshi sier de: "Er den din?" Ja.
"Så du valgte den? Ikke kjæresten din?"
Jeg bare: "Nei, jeg ville ha den."
Og de sier... Det er alltid det samme.
"Jeg så ikke for meg deg med denne hunden."
Og jeg svarer: "Hva mener du? Hva slags hund så du for deg?
En rottweiler? En schæfer? En robothund? En demonisk hund? Hva?"
Adi Shankar er tidsreisende.
Jeg skulle ønske at han kunne ta meg tilbake til før jeg sa ja til dette.
Ok. Hva er anime?
Dette burde være lett. Eller ikke. Hva er kreativitet?
Hvordan får folk ideer?
Instagram er ikke bortkastet tid. Det er inspirasjon. Sant?
Sant?
For å forstå anime, må vi forstå dets fødested.
Hva med en dokumentar?
Japan, Østens anker.
Et vakkert og variert land, hvor Østen møter Vesten...
Møter holdt i moderne klær, byplanlegging og industri,
men hvor landlige liv og tradisjoner fortsatt...
Eller ikke. Dårlig idé.
Niks. For å forstå anime, må vi dra til Japan.
For å møte de som lager det.
For å møte de største navnene. Koble oss til kilden. Hovedåren.
Hvorfor ble det skapt i Japan?
For å forstå anime, må vi ta et dypdykk i Japans kultur
og se nyansene i dagliglivet de lever. Hvordan skal vi få det til? Mat!
Det jeg liker best ved Tokyo er maten.
Jeg intervjuet en matelsker og animeskaper
som tar japanske anime-ingredienser og serverer en tverrkulturell anime-rett.
Hallo! Jeg heter Sam.
Hyggelig. Jeg heter Sam.
Hallo! Jeg heter Sam.
Hei sann! Jeg heter Sam.
Hallo, jeg heter LeSean Thomas. Hei, det er jeg som er LeSean Thomas.
Hei. LeSean. Hei, jeg heter LeSean Thomas.
#NeimenHei
Etter dotcom-krasjet i New York var det vanskelig å få jobb.
SKAPER
Så jeg begynte å tegne for tegneseriebøker.
Å være med kunstnere og andre kreative som er flinkere enn meg, inspirerer meg.
Jeg liker samarbeid, som gjør at jeg trekkes mot animasjon.
Jeg liker å jobbe med mange flinke folk. Det krever mye av meg.
Jeg begynte å se på japanske animasjonsserier
via piratkopier av VHS-kassetter fra Chinatown.
Det var en spesialinteresse da.
Jeg tok nok litt av alt jeg elsket for å skape Cannon Busters.
Musikken i Cannon Busters er en blanding av jazz, symfoniorkester og pop.
Cannon Busters' stil er påvirket av en blanding av ting
som jeg så på som ungdom på 90-tallet og tidlig på 80-tallet.
Omreisende underholdning, eventyr, RPG-er som Final Fantasy, Secret of Mana.
Dette prosjektet passet perfekt til å kombinere alt det.
Min favorittkarakter er Sam, et akronym for "Special Associate Model".
Hun er en kongelig vennskapsrobot.
Hun lider av tvangstanker, ser bare det gode i folk.
Nei, ingen i Cannon Busters er basert på meg.
Jeg inkluderer ikke meg selv i det jeg lager.
Jeg liker å skape avstand mellom meg og seerne.
Som amerikaner føler jeg at japansk animasjon trosser alle sjangre.
De har animasjon for småbarn,
for unge gutter og jenter, for tenåringer og voksne og porno.
Jeg føler meg ikke som en outsider, mer som en gjest.
Japansk animasjon var min vei inn i japansk kultur.
Jeg hadde sett på det hele livet,
og jeg visste alt om Tokyo via anime og manga før jeg satte fot i byen.
Visste du at Japan bruker mer papir på å trykke manga, altså tegneserier,
enn de gjør på dopapir?
Enten må folk i Japan spise mer fiber,
ellers snakker vi om et lass av tegneserier.
Anime, og manga som inspirerer det, er det som definerer popkulturen her.
Under animeens gullalder var animatører og mangaartister konger.
Eller for å si det mer japansk, keisere. "Konger av underholdning."
"Gamledagers Instagram-kjendiser", bare, du vet, flinke.
Så hvordan blir manga til anime? Og hvordan takler artistene presset?
Jeg dro på et intervju med Toshiki Hirano, en mester på å omgjøre manga til anime,
og som ga meg nøkkelen til å løse anime-gåten.
Under animeens gullalder var animatører... Hva skal jeg si?
...ikke stjerner, men noe liknende. De ble forgudet.
Mine røtter er som animatør. Jeg begynte som det før jeg ble regissør.
REGISSØR
-Hvordan starter du prosessen med anime? -De kaller dem gode scener.
Først lager du scenene som blir til hjørnesteinene.
I Baki var det krigernes positur. Sånne ting.
De beste slåss-scenene er knockout-ene.
De ser så bra ut når de utføres rent.
I anime skaper du først de bildene inni deg, så bygger du videre på dem.
Siden jeg er animatør, tenker jeg på hva jeg aller helst vil vise.
Så limer jeg alt annet til det.
Når man lager en film basert på manga,
må man bryte den ned og sette den sammen igjen.
Men i Baki ville vi holde oss til mangaen. Det var vi sikre på.
Når bestemte du deg for å jobbe med anime?
Jeg ville aldri det.
-Ikke? -Jeg ville bli mangakunstner.
Jaså?
Går du ofte på Mandarake-butikker?
Av og til, siden TMS ligger i Nakano, og de har en Mandarake-butikk der.
Så det er et mekka. Du har studioet og den originale Mandarake i området.
-Ja. -Hva ser du på der?
Jeg ser på figurene og de brukte bøkene. Det er ikke så mange bokhandlere lenger.
-Nei. -Så du må på mangabutikk for å få manga.
-Eller for å se på dem. Så jeg bare må. -Og arkivene deres er imponerende.
-Når får du ideer? -Vanligvis i dusjen.
Men da kan du jo ikke ta notater, kan du?
Nei, så jeg skynder meg ut for å skrive dem ned.
-Er det sant? -Ja, ellers glemmer jeg dem.
Så du tegner scener helt naken...?
Egentlig ikke. Jeg tørker meg kjapt, og så begynner jeg.
Skisser?
-Bare korte sammendrag. -Sammendrag rett ut av dusjen.
Jeg er vant til å være alene.
-Hva var det siste ordet du googlet? -"Netflix."
Og nå har du blitt regissør av Baki.
-Var det gøy å tegne Hanayama til serien? -Man ser ikke så mye til Hanayama.
Hvis du måtte slåss mot en dødsdømt fange, hvem ville du valgt?
Jeg er dårlig på å slåss.
-Hva er din favorittreplikk fra Baki? -"Jeg gir faen."
Og der var de. Animeens gullord.
Men i motsetning til Baki, brydde jeg meg. Mye.
Så jeg gikk ut for å spørre fansen.
Hva lokker dem til dette ville mediet?
Jeg var redd at selv å dra til Tokyo ikke var nok til å gi meg svar.
Men det er poenget med anime. Å ta sjanser. Å ikke lytte til noen.
Å følge dine egne regler. Jeg lot ikke språkbarrieren stoppe meg.
Jeg er udødelig. Sushi som anime, hva?
Unnskyld, takk.
Anime er ikke bare én ting, og det er ikke Japan heller.
Dette er Japan:
Men det er dette også:
Kult, sant?
Det er fordi animeens subkultur har skapt enda særere sub-subkultur.
Og når jeg sier sære, mener jeg sære.
Som rockabilly-er som kler seg som 50-talls-greasere.
Eller gotere.
Eller Lolita-er.
Eller goter-lolita-er. Eller steampunk-goter-lolita.
Du ser tegninga.
Så har man sportsidioter. Og metal heads.
Jeg er sikker på at death metal...
REGISSØR
...kommer fra å ta rocken til sine ytre grenser.
Det er avvikende, noe abnormt.
Det finnes noe sånt innen mote også. Goterlolita, heter det.
Motorsyklister har choppere.
Alle bransjer har sine avvik.
De følger sine egne regler.
De setter fri dem som er bundet av det ordinære.
Det er deres funksjon i livet.
For å teste animeens grenser, intervjuet jeg tre av Tokyos hardeste.
PRODUSENT
Det er en rollefigur i Durarara!! som snakker via en smarttelefon.
Jeg synes det var herlig,
så jeg prøvde det selv da vi fikk en perfekt app til det.
Jeg bare tuller. Jeg bruker en app fordi jeg har skadet halsen.
Jeg snakket til appen i timevis,
og nå konverterer den skrevet tekst til tale for meg.
Hva handler Kengan Ashura om?
Tvister og regler mellom firmaer kjempes ikke direkte i det åpne.
I stedet hyrer firmaene menn som avgjør tvistene med kamp.
Det er et enkelt premiss om vold og politikk.
Da vi møttes, sa Kishi
at han ville skape en hel serie med dataanimasjon.
Hovedkomponenten i Kengan Ashura er boksernes kropper,
så samtalen gikk litt sånn:
"At ikke vi tegner muskler slik vi tegner rustninger?" Jeg var med.
Kishi sa at når folk hadde sett Kengan Ashura,
ville han ikke at de skulle tro at de hadde sett en dataanimert film.
Han ville at det skulle se ut som vanlig anime.
Jeg tror det var målet hans.
REGISSØR
Serien handler hovedsaklig om slåssing. Det er uvanlig, så den kan kalles unik.
Min inspirasjon?
Det får jeg for det meste når jeg ikke tenker på det.
Når jeg gjør vanlige ting, som å ta et bad.
Det er da jeg får gode ideer.
MUSKELSTUDIO
Jeg trener på studio. Jeg prøver å alltid ta meg tid til det.
Japansk animasjon er håndlaget 3D-kunst. Det er sånn det har utviklet seg.
Så jeg ville prøve det i denne serien.
Om det er vanskelig for teamet mitt? Ja, det er det. Skikkelig vanskelig.
De håndlager kunsten til hvert enkelt bilde.
Derfor er sluttproduktet oppriktig laget i Japan.
Jeg møtte alle kampsportekspertene som deltok i dette prosjektet.
Vi dro sammen til Gold's Gym i Los Angeles en morgen.
Da vi var der, støtte vi på Schwarzenegger.
Vi fikk tatt ham i hånden og fikk tatt bilde med ham.
Vi var på Anime Expo. Regissøren vår dro til Gold's Gym og traff Schwarzenegger.
-Hvor var du, da, herr Higa? -På Gold's Gym, så klart!
PRODUSENT
Vi fikk kampsporteksperter til å kjempe ut scenene her.
Så brukte vi de bildene som grunnlag for tegningene.
Vi fikk dem til å slå og sparke.
Så kontrollerte vi hastigheten så det skulle se kult ut.
Vi lager dataanimasjon for hånd.
Vi satte ikke sensorer på dem, som i motion-capture. Alt tegnes for hånd.
Det var det regissøren ville.
Hva jeg ikke liker ved regissøren? Tja, han er litt...
Hva skal jeg si? Det jeg ikke liker... er det samme som det jeg elsker ved ham.
Mannen er spinnvill.
Så de som er rundt ham blir bare dummere og dummere.
Barn venter på animeen vår!
Unnskyld!
#BarnaVenter
Et portrett, takk. Kan du filme nærme?
Seiji! Telefon, hallo.
LAGET I JAPAN
Ingenting sier "laget i Japan" mer enn Toei Animation.
Jeg måtte til kilden for å se begynnelsen.
Toei er anime. Originalen. Fødestedet.
Det er for barn.
Det er Japans Disney, men istedenfor en mus har de en katt.
Ta den, Disney.
Alle oppdras på Toei i Japan.
STYREFORMANN KOZO, 71 ÅR
HOROSKOP: KREPS FAVORITT: SAINT SEIYA
Japansk animasjon, altså Toei Animation,
begynte rett etter Japan tapte krigen. Det var basert på Disney.
Det var en helt ny bransje.
En måte å gi barn håp på etter å ha tapt krigen.
Slik begynte Toei Animation.
HARDBARKA FAN HARU, 30 ÅR
HOROSKOP: VANNMANN FAVORITT: SAINT SEIYA
Ja, jeg skal se den. Jeg har sett på Toei Animation lenge.
For eksempel Slamdunk, Dragon Ball Z, Digimon.
Jeg illustrerer også litt,
så jeg ser på det for å lære.
Siden de lager den med dataanimasjon,
er det nok noen som ikke godtar det.
Men slik jeg ser det, gjøres det for den nye generasjonen.
Jeg gleder meg til å se.
Derfor er målgruppen for Toei Animation alltid barn.
De lager anime som barna liker. Og det er noe de ikke burde gi opp.
Jeg elsker frasen: "Vennskap, innsats, seier."
Å lære det bort til barn er animeens lidenskap.
Radikalt.
Har du COSMO?
Jeg er allerede 70, så det er nesten vekke, men har litt, ja.
Når en film er ferdig,
eller når jeg fullfører en TV-serie, løsner alt stresset.
Men før det er jeg veldig stresset.
Det er vel COSMO som gjør at jeg ennå lager anime.
Seiya, brenn din COSMO.
Saint Seiya
Alle unge gutter
Saint Seiya
Ja
Noe sånt.
Musikk er en stor del av japansk kultur og av anime.
Anime-serier er kjent for de overdådige, rock-opera-lignende kjenningsmelodier.
Og anime-fans overalt er helt ville etter musikken.
-Kan du denne sangen? -Ja.
-Jeg kan synge. -Få høre!
Musikken betyr alt for fansen.
Så vi dro til deres muse.
SANGER
Da jeg hørte melodien til "A Cruel Angel's Thesis",
tenkte jeg: "For en vanskelig sang!"
Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg har sunget den, men det er mange.
Publikumsreaksjonene varierer fra land til land,
men alle synger på japansk med meg. Det overrasker meg hver gang.
Dagens kostyme ble designet av stylisten min, Chica Hanashima.
-Hva var inspirasjonen din? -En dronning.
Dronning!
Jeg ringer ikke så ofte før konserter, men i så fall er det til datteren min.
Hun sover.
Beklager, datter...
Hun la på.
Min favorittepisode av Evangelion er den siste.
Jeg liker den til tross for at folk er litt uenige om det.
Alle har en mening.
Jeg synes de scenen var mest filosofiske,
og for meg føltes det som en vekker.
Derfor liker jeg den.
Filosofi i sangteksten...
Det kommer an på hvordan du tolker dem.
For meg føles "Unge mann, bli en myte"
veldig dypt når jeg synger det.
Jeg må ringe manageren.
Hallo?
Hvor er du nå?
Ute.
Hvor da?
Ute er ute.
Opptre bra i dag.
Jeg skal gjøre mitt beste.
-Ha det. -Ha det.
Jeg ville ikke bli profesjonell sanger.
Jeg har alltid sceneskrekk.
Idet jeg lærte mer og mer om anime,
føltes det som om jeg visste mindre og mindre.
Anime ble laget for barn. Så jeg dro tilbake til begynnelsen.
Alle vet jo at japanere liker søte ting. Bare se på disse barna.
Og disse søtingene elsker anime.
Hvilken anime liker du best?
Sant det. Språkbarriere.
Doraemon.
Aikatsu Friends.
Pretty Cure!
-"La oss leke en gang til." -Ja, det vil jeg gjerne.
"Kawaii-kultur" betyr bokstavelig "søthetskultur".
Men ikke tro at det bare er for barn.
Visste du at Kawaii-kulturen begynte på 60-tallet som et opprør
mot voksenlivet?
At elevene kastet ut lærebøkene og i stedet bare leste manga? Ja.
Og Kawaii-anime har nå revolusjonert animeformen.
Så søt!
For et stort hode!
SCENARIO-FORFATTER
Det ryktes at det er en gammel mann inni Rilakkuma.
REGISSØR
-Jeg har hørt folk si det kan være faren. -Men det er bare rykter, sant?
BARE ET RYKTE
RILAKKUMA OG KAORU
Slik lager vi stop-motion animasjon:
Det første vi må gjøre er å samle alt som skal vises på kamera.
Først lager vi dukkene, lager kulissene, lager rommene
og dukkene til Rilakkuma og menneskene.
Så begynner vi å flytte på dukkene.
Hvor lang tid det tar å lage stop-motion animasjon?
Det tar en hel dag for én animatør å filme 10 sekunder.
Jeg elsker glidelåsen på ryggen til Rilakkuma.
Kaoru trenger Rilakkuma
fordi han er så myk og varm. Jeg tror ikke hun klarer å gi ham opp.
Jeg tror ikke at Kaoru sliter i livet.
Jeg tror vi alle opplever perioder hvor det føles som om alt går galt.
Så det viser oss bare at Kaoru er normal,
som oss.
Jeg tror det er viktig å ta det rolig,
for hvis du har for mye å gjøre,
kan det hende at du glemmer å være snill mot andre.
Hvis ikke du slapper av, smaker ikke maten godt.
Søte melboller? Jeg elsker søte melboller.
De jeg liker best er de med glasur av soyasaus og sukker.
Det er mine favoritter også.
Jeg vil gjerne ha. Kan jeg få?
Jeg vil også gjerne ha gode melboller.
I manuset inkluderte vi alle høytider
som feires i Japan fra april til mars.
Hva gjelder sesongene,
har vi regnet ut solens posisjon over hele året, for å skape riktig lys.
Vi har også brukt snø og kirsebærblomster for å vise sesongene.
Jeg ville at alle skulle kjenne seg igjen i henne.
Dette var første gang vi brukte stop-motion,
så jeg visste at vi kunne gjøre ting vi ikke kunne med skuespillere,
så jeg ville la fantasien få fritt utløp.
Og få den til å lede meg inn i en helt ny verden.
Japansk kultur handler om respekt, ære og stolthet.
Særlig stolthet over eget arbeid.
Med andre ord? Japanere jobber sykt hardt.
Kanskje det smittet.
I Japan jobbet jeg hardere enn noensinne for å få denne filmen laget.
Jeg måtte finne ut hva anime er, eller for alltid lure.
Jeg intervjuet skaperne av Aggretsuko, som går imot kontorkulturen
på en ny måte ved å være både kawaii og eksperimentell.
REGISSØR
Navnet "Rarecho" stammer fra da jeg var amatør.
Jeg brukte det som brukernavn på nettet. Det betyr ikke noe.
Det var noe jeg tilfeldigvis kom på.
Og nå som jeg er 46 og fortsatt kaller meg selv det,
tenker jeg jo at det er et problem.
KARAKTERDESIGNER
Jeg er karakterdesigner.
Jeg bestemmer hvordan karakterene ser ut og oppfører seg i Aggretsuko.
Jeg går med denne masken fordi jeg er litt sjenert.
Da jeg la ideen frem for Sanrio, istedenfor å være stemmen til alle selv,
ba jeg kona mi om å lese replikkene til den kvinnelige hovedrollen.
Sanrio elsket stemmen hennes og ville ha henne med.
Og jeg bare: "Seriøst? Skal vi dette?"
Jeg heter Retsuko.
Tjuefem år gammel og singel. Skorpion, blodtype A.
Retsuko er bygget opp av mange folks historier.
Hun er en blanding av flere jeg kjenner.
Et eksempel på inspirasjon fra virkeligheten?
For eksempel da Retsuko dro på jobb i sandalene i første episode.
Det har jeg gjort mange ganger.
Slik så Retsuko ut i begynnelsen.
Regissør Gori og Washimi var mye mer realistiske.
Min kropp er ikke ment for death metal.
Jeg begynte å synge fordi jeg hadde ingen andre å spørre.
Så jeg tenkte at jeg måtte gjøre det selv.
Jeg googlet hvordan man gjør det og øvde i en måned.
"Death voice" er ikke ment for slike mikrofoner.
Te.
Unnskyld?
Hvorfor death metal?
Da vennen min gryntet under mageknip, hørtes det ut som death metal.
Så jeg tenkte det ville passe inn.
Det var derfor Retsuko begynte å synge.
Temaene i Aggretsuko,
som når Retsuko blir lei av å servere te,
har vært en del av japansk komedie i 30 år.
Det overrasket meg at folk i utlandet synes det var morsomt.
Men gitt den nylige #MeToo-bevegelsen,
har kanskje ikke verden kommet så langt som jeg trodde.
Det er en del av jobben din. For damer, altså!
DRITTSJEF!
Hvis jeg hadde fritid...
...hadde jeg sovet.
Det siste jeg googlet? Det var nok et ego-søk. Mitt eget navn.
Men siden du kan hoppe over introer og rulletekster på Netflix,
vet ikke mange hvem jeg er.
Verdens ende, karaoke helt alene Ta vekk smerten fra kontorjobben min
#GiAltDuHarJente
Kveles av sinne!
Jeg begynte å føle at jeg gikk meg vill i Japans motsetninger.
Hvordan får vi anime som Aggretsuko, høylytt, aggressivt og barskt,
når Japan på overflaten er det minst hardbarkede stedet jeg har sett?
Å si at Japan er rent er en underdrivelse. Det er plettfritt.
Det finnes ikke søppel. Og det er imponerende i seg selv,
og så innser du at de ikke har søppeldunker.
Og Tokyo er ikke bare en ren by, den er også grønn.
Kanskje det er det som er drivkraften.
Anime håndterer store saker.
Som klimaendringer, teknologi, apokalypsen, utopi,
flora- og faunamutasjoner og krabber. Gigastore, menneskespisende krabber.
Det finnes til og med anime som har alt det. Og jenter i hovedrollen.
7SEEDS handler om en verden hvor mennesker ble utryddet
etter naturkatastrofer.
REGISSØR
Koblingen mellom 7SEED-verdenen og vår egen?
Vel, vilkårene er ulike,
men jeg tror at liknende ting skjer i vår verden og deres.
Under den kreative prosessen,
idet vi drar ut protagonistens oppførsel,
og idet jeg regisserer bevegelsene deres, føles det som vår verden
og deres situasjon er lik den situasjonen vi har blitt satt i.
Det er en bra serie med karakterer som skiller seg ut.
7SEEDS er en interessant serie!
Jeg elsker 7SEEDS!
-7SEEDS er så interessant! Den er best! -7SEEDS!
Grunnen til at 7SEEDS er så populær blant kvinner,
er at alle kvinnene i serien har makt på ulike måter,
mens mennene kan være enten snille eller sterke.
Alle karakterene er tiltalende på sin egen måte.
"7SEEDS" betyr bokstavelig talt syv frø.
Hver ungdom som sendes til fremtiden, er et frø.
7SEEDS skiller seg fra andre jente-mangaer fordi den ikke fokuserer på romantikk.
Serien bruker en annen tilnærming og handler om overlevelse.
Hvis ikke jeg jobbet innen animasjon,
tror jeg at jeg hadde jobbet innen astronomi.
Astronomi. Alle disse anime-skaperne ser ut til å ha en plan B.
Jeg trenger en plan B. Hva burde den være?
REGISSØR
Jeg ville bli kokk.
Det tror jeg at jeg hadde vært flink til.
Hvis ikke jeg drev med animasjon? Det er et farlig spørsmål.
Et farlig spørsmål, ja.
For en skapers liv er ikke en simpel gåtur i en av Japans rene hager.
Det kan være ufattelig trist. Angstfremkallende. Altoppslukende.
Og noe jeg begynte å innse, ufattelig ensomt.
Om jeg ville blitt værende i Tokyo?
Nei. Jeg savner familien for mye.
REGISSØR
Siden jeg studerte, har jeg jobbet 20 timer i strekk hver dag,
laget filmer og slitt meg selv ut.
Å skape noe som helst innen film er fryktelig stressende.
Hvis jeg hadde hatt fritid, ville jeg sovet seks timer dagen.
Det er vanskelig å få seg fritid. Alle er så opptatte.
Hvis jeg hadde hatt fritid...
...ville jeg sovet.
Ditt neste steg?
Å leve et enkelt liv?
Pinnsvin-passing. Det er min plan B.
PINNSVINKAFE 4. ETASJE
Jeg begynte å tvile på alt. Avgjørelsen om å dra til Japan.
Min evne til å fortelle historien.
Alle disse anime-skaperne begynte å virke så fjerne.
Hvordan holder de ut uten søvn og med krav om kreative ideer?
Særlig de som har gjort det i flere tiår.
Da jeg sang Ultraman-sangen for sønnen min,
spurte han: "Hva er det?"
Jeg sa hva det var, og siden da har han elsket Ultraman.
Vi har sett den gamle serien og den nye.
Vi elsker Ultraman. Ultraman-posering.
Før var drømmen å designe biler.
Jeg tror jeg ville likt å ha det som jobb.
KARRIERETIDSLØP
Det første jeg regisserte, var Madox 01.
Det var en kortfilm. Original Video Animation, OVA.
KARRIERETIDSLØP
Det første jeg regisserte, var serien Patlabor Minimum.
Det var kortfilmer som ble vist til en serie kalt Patlabor.
Jeg håndtegnet animasjon i flere tiår.
Så kom noe som fremmet designene og oppfatningene våre mer.
Som dataanimasjon. Det var på nyhetene,
og jeg tenkte: "Dette er fremtiden."
Uten tvil, det var første APPLESEED-film.
Det var første gang jeg brukte motion capture
og lagde alt i 3D-dataanimasjon.
Jeg har nok vært på Ghost in the Shell lengst.
Det var jo tross alt to serier.
Jeg lagde også en spillefilm til kino.
Eden of the East var min første hel-originale film.
En av filmene jeg brukte mye tid på, var Captain Harlock,
en fullt ut dataanimert film.
Den tok mer enn fem år å gjøre ferdig.
Jeg husker ikke alle detaljene,
men jeg tror Aramaki i begynnelsen ville skape
en ny Ghost in the Shell-serie.
Det var på fest,
og produsent Ishikawa satt ved siden av meg.
Jeg tenkte jeg likså godt kunne spørre ham, siden han var der.
Så det ble bestemt at jeg og Aramaki skulle lage Ghost in the Shell sammen.
Men vi jobbet begge på andre prosjekter
og kunne ikke få begynt med en gang.
Men de hadde et annet prosjekt de også ville lage.
Det var Ultraman, og de tilbød det til oss.
Siden vi begge er fra den generasjonen som vokste opp på Ultraman,
var vi veldig engasjert.
Hva gjelder det visuelle, jo da,
imponerende actionscener er jo bra,
men siden dataanimasjon er basert på motion capture,
så ser menneskene mer ut som mennesker,
og de er mer ekte.
Det er blandingen av menneskelig råhet og animes deformé-stil
som jeg vil dra så langt jeg kan.
Det føltes som jeg hadde nådd grensen. Noe som er vanskelig å få til i Tokyo,
et sted tilsynelatende uten grenser.
Fra automatiserte restauranter til høyhastighetstog
til de mest forvirrende og avanserte toalettene på jord.
Japan lever allerede i fremtiden.
Det handler om full automatisering, særlig innen animasjon.
KREATIV LEDER
Jeg kan ikke fordra ensformige oppgaver. Skulle ønske datamaskinene kunne ta dem.
Dataanimasjon involverer en rekke prosesser...
LEDENDE REGISSØR
...og elementer for å få fine bilder.
Jeg skal forklare hver prosess for dere.
Dette er en del av en animatic.
Dette lar oss eksperimentere så vi kan finne ut
hvordan vi kan skape scenene vi ser for oss.
Så lager man modellene.
MODELLENE
Jeg ville at knyttneven skulle synke inn i huden.
Og jeg ville at stedet den landet, skulle bule ut her.
Dette er en effekt.
Her kan du se at støtet fra slaget er så kraftig
at dampen fra muskelen hans lekker ut.
Jeg ville at det skulle komme fra sprekken, men det tok for lang tid.
Så den kommer fra overflaten.
Du kan se at vi har jukset.
LYS
Hva gjelder lys, har jeg så mye lys på ringen
fordi jeg ville skape en følelse av blinkende lys under kampen.
Karakterenes følelser er knyttet til fargen på lyset.
Jeg var opphengt i å bruke blinkene
på en effektiv måte.
Mitt mål er ikke om å gjenskape Japans anime i 3D-dataanimasjon.
Men jeg vil heller ta amerikanske tegneserier, som jeg er så glad i...
...og få til å få dem i bevegelse i den stilen.
Det er mitt mål.
En regissør har tre jobber:
Å ha en plan. Å velge. Å avgjøre.
Ja, jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Vi må vel finne kjernen av anime på den vanskelige måten.
Jeg sender inn hjelp. Det er et avhør.
-Navn? -Rui Kuroki.
-Alder? -Førtien.
-Hjemby? -Tokyo.
-Hva misliker du? -Å bli eldre.
REGISSØR
Hva spiste du til lunsj?
-Jeg har ikke spist. -Hvorfor ikke?
Jeg har ikke tid.
-Hvem jobber du for? -Meg selv.
-Hvordan kom du deg hit? -Via bil.
-Kjæledyr? -Nei.
-Hund eller katt? -Hund
-Favorittmat? -Krabber.
-Hvor lenge har du bodd her? -Førti år.
-Favorittfarge? -Sort.
-Favorittfilm? -Ghostbusters.
-Hvor er vi? -I.G.
-Hva jobber du som? -Animasjonsprodusent.
-Din første animefilm? -Kill Bill.
-Hvor mange animefilmer har du produsert? -Over 20.
-Hvilken er din favoritt? -B: The Beginning.
-Hvem respekterer du? -Hvem jeg respekterer?
Min far.
-Hvor får du inspirasjon fra? -Andres hjerner.
-Hva synes familien om jobben din? -De er stolte.
-Hva var det siste du googlet? -Stan Lee.
-Den vanskeligste filmen du jobbet med? -Kill Bill.
-Favorittforfatter? -William Burroughs.
-Ditt ultimate mål? -Å komme til himmelen.
-Neste steg? -Å leve et enkelt liv?
-Burde vi være bekymret? -Nei.
-Er du Keith? -Nei.
-Er du Koku? -Nei.
-Er du Killer B? -Nei.
-Hva var høydepunktet i sesong 2? -Det kan jeg ikke si.
Jeg trengte en søken for å forstå anime, men ikke for å bli en bedre filmskaper.
Det handler om aksept, inspirasjon
og noe disse animeskaperne har visst hele tiden.
Japans motsetninger er ikke forvirrende. De er livsviktige.
Slapp av i kaoset og la de gode ideene flyte.
Hvordan jeg får ideer?
Mine ideer kommer når jeg gjør dagligdagse ting. Dusjer.
Dusjer.
Det kan være på badet...
Vanligvis i dusjen.
De kommer når som helst, som når jeg er ute og går.
Når jeg pendler hjem.
...eller går rundt i området.
Ideer velger ikke et fast sted eller tidspunkt.
Så spørsmålet er ikke: "Hva er anime?"
Hvordan det lages, hvorfor, hva får fansen til å elske det?
Det er ikke bare skaperne, de med ideene, drømmerne,
de visjonære som våger å si: "Jeg gir faen."
Det som samler anime og gjør det unikt,
er at det gjør deg til en del av noe større.
Det gir deg plass i dette syke samfunnet, så du føler at du ikke er alene.
Laget av de som ikke passer inn, for andre som ikke passer inn.
Det var samme hvilken skole, hvilket land jeg var i.
Hvis jeg så noen med Wolverine-t-skjorte, visste jeg at vi kunne snakke om X-Men.
Skjønner? Og slik knyttet vi bånd på tvers av kulturer.
Sløret er vekke. Velkommen inn i animeens verden.